Päästäkää sävel ulos, kuin avoimesta suusta...
Sormenne ovat kuin tikut!
Minä en voi seurata Teitä. - Te ette kuuntele.
Älkää kiirehtikö!
Jatkakaa ensimmästen lyöntien korostusta.
Mestari haluaa puhua.
Puhukaa, mestari...
Kaikkien nuottien on päätyttävä...
... ikäänkuin kuollen.
KAIKKI MAAILMAN AAMUT - Te kuulitte hänet. Antakaa kuolla.
"Kuolla"... kaaret ovat liian voimakkaita...
Muistakaa että jokainen jousenveto
on kuin äärettömästi rakastavat ihmiset
... jotka häipyvät pois varjoihin.
Yhtäkkiä, varoittamatta, me menetämme heidät näkyvistämme.
... ja meidän silmämme täyttyivät kyyneleistä...
Te soitatte hyvin yksitoikkoisesti!
Musiikki on kuin metsästys.
On kiihdytettävä yhtäkkiä, ilmestyen sen kauriin eteen, jonka aikoo tappaa.
Toimien päättävästi kun nauttii sen.
Säilyttääkseen sen hetken joka on ennen nautintoa.
musiikin tavoite on kuljettaa sielua...
... menettäen aistinsa!
Tunne!
Tavoite on suloisuus.
Ei!
Eeeeei!
Varjot...
Tuokaa minulle...
Varjoihin...
Mitä te haluatte, Mestari?
Sello! Tuokaa minulle sello!
Mestari aikoo soittaa!
Sello Monsieur Marais'lle!
Antakaa hänelle omanne. Siirtykää syrjään!
Pian, poistukaa kaikki!
Poistukaa!
Ei, Brunet. Antakaa heidän jäädä!
Minä haluan että te kaikki jäätte.
Marin Marais aikoo antaa oppituntinsa.
Istuutukaa!
Joku sulkekoon nuo ikkunaluukut!
Ankaruutta!
Se oli ankaruutta ja vihaa.
Hän oli kuuro kuin kala.
Minä olen huijari...
Ei, mestari!
... enkä ole minkään arvoinen.
Ei...
En etsinyt mitään...
... enkä kerännyt mitään...
... suloinen elämä...
... kulta...
... ja häpeä...
Hän, oli musiikki...
Hän tarkkaili koko maailmaa tuon soihdun kirkkaassa valossa...
... jonka me sytytämme kuoleville.
Minusta ei tullut se mitä hän minusta toivoi...
Minulla oli mestari...
... ja varjot ovat vieneet hänet.
Hänen nimensä oli Monsieur Sainte Colombe.
Keväällä 1660...
iltapäivällä,
Monsieur Sainte Colombe meni sängyn laidalle, jossa makasi ystävä, kuolemaisillaan oleva Vauquelin...
.. joka oli ilmaissut halunsa kuolla...
... kuunnellen musikkia ja nauttien Puisey'n viiniä.
Tuona samana iltapäivänä...
... Madame Sainte Colombe kuoli.
Monsieur... Se on Madame...
Hän oli lohduton vaimonsa hautajaisvalvojaisissa. Hän rakasti häntä.
Siinä tilanteessa hän sävelsi "Nyyhkytysten Haudan".
Mestarini opetti selloa silloin, sinä aikana...
... heräsi suuri innostus Lontoossa ja Pariisissa.
Hän oli tunnustettu opettaja.
Hän oli Jansenisti.
Hänellä oli kaksi tytärtä.
Toinette! Madeleine! Monsieur De Bures odottaa teitä!
Herra de Bures oli Port-Royal'n seurapiirien jäsen, Pariisissa.
Hän opetti heille lukemista, matematiikkaa,
Raamattua, Latinan alkeita.
Herra de Sainte Colombe oli itse opettanut tyttärilleen
... avaimet ja nuotit.
"Oli kerran nuori tyttö,
Jalosydäminen,
Viehättävä ja kaunis
Ja arvokas.
Vastoin hänen tahtoaan
hänestä tehtiin nunna
Tämä ei miellyttänyt häntä lainkaan,
Joten hän eli suuressa tuskassa.
Vastoin hänen tahtoaan
hänestä tehtiin nunna
Tämä ei miellyttänyt häntä lainkaan,
Joten hän elää suuressa tuskassa..."
Hänen vaimonsa muisto ei haihtunut.
Hänen kuvansa oli jatkuvasti hänen edessään.
Hänen äänensä kuiskasi edelleen hänen korvissaan.
Vähä vähältä, hän linnoittautui mökkiinsä.
Hän myi hevosensa ja vetäytyi musiikkiin.
Toinette, tule takaisin!
Eristäytyneenä mökkiinsä, hän harjoitteli jopa 15 tuntia päivässä.
Hän kehitti uuden tavan pidellä selloa
polviensa välissä.
Hän lisäsi myös seitsemännen kielen soittimeen,
antaakseen sille syvemmän ulottuvuuden ja enemmän surumielistä sävyä.
Hän hioi jousen tekniikkaa, keventämällä käden painoa
ja painamalla jouhta vain etu- ja keskisormella.
Seikka jonka hän teki hämmästyttävällä virtuositeetilla.
Côme Le Blanc sanoi hänestä että hän kykeni imitoimaan kaikkia ihmisäänen vivahteita,
nuoren naisen huokauksesta vanhan miehen nyyhkytykseen.
Henrik Navarralaisen sotahuudosta
nukkuvan lapsen pehmeään hengitykseen.
Herra de Sainte Colombe pelkäsi ettei hän kykenisi naimattomana miehenä
antamaan tyttärilleen kunnollista kasvatusta.
Hän oli ankara, mutta ei voinut vahingoittaa heitä.
Hän lukisti heidät kellariin, minne hän unohti heidät.
Jokainen isänsä raivokohtaus jättäisi Madeleinen
kuin kaatunut laiva joka uppoaisi yllättäen.
Hänen ilonaiheensa olivat joskus salaperäisiä.
Hän oli täysin hämmentynyt.
Missä Äiti on?
Teidän täytyy olla hyviä, ahkeria.
Minä kaipaan teidän äitiänne. Hän oli ilonpisara!
Minä en ole puhuja.
Äitinne osasi puhua
Ja nauraa.
Kielestä ei ole minulle mitään iloa
eikä myöskään ihmisten seurasta tai kirjoista.
Mutta minä rakastan teitä molempia,
ja se riittää.
Heidän isänsä näki heitä vähemmän ja vähemmän.
Hän pysytteli mökissään, istuen tuolillaan.
Joskus aariat ja valitusvirret nousivat hänen sormistaan.
Kun hänen mielensä oli kiinni niissä, avasi hän punaisen musiikkikirjansa
ja kirjoitti ne muistiin päästäkseen eroon niistä.
Kun Madeleine oli tarpeeksi vanha oppiakseen soittamaan selloa
hän opetti hänelle asennot, soinnut, murtosoinnut, ornamentit.
Minä myös.
Ei, ole kiltti...
Eivät ruokasäännöstelys eivätä kellarivankeudet
kyenneet ylittämään Toinetten turhautumista
siitä tosiasiasta, että hän oli liian pieni soittaakseen selloa.
Ei, minä en halua...
Eräänä aamuna, ennen aamunkoittoa, Sainte Colombe nousi ylös.
Hän seurasi Bièvre laaksoa Seine-joelle,
meni sitten Dauphine-sillalle.
Hän ja Monsieur Pardoux keskustelivat koko päivän.
Pääsiäiseksi, puutarhassa,
Toinette löysi omituisen kellon
joka oli paketoitu kuin kummitus.
Vuosikausia he elivät rauhallisina musiikille.
Tuli aika jolloin, kerran kuussa,
Madeleine asetti kankaan jalkoväliinsä.
Toinette kasvoi ulos pienestä sellostaan.
Sainte Colombe'n kolmen sellon konsertit olivat kuuluisia.
Kantaesityksiä musiikillisissa kokoontumisissa,
Herra Caignet ja Herra Chambonnieres,
ylistivät niitä tarmokkaasti.
He olivat aateliston villitys.
Merkittävä muusikko!
Hän soittaa paremmin kuin minä.
Kyllä... Niin soittaakin.
Ja paremmin kuin Kuninkaan oma viulisti.
Herra, te elätte köyhyydessä ja hiljaisuudessa.
Ihmiset kadehtivat jylhyyttänne.
He kadehtivat noita vihreitä metsiä jotka ympäröivät teidät.
Monsieur... Koska te olette sellotaiteen mestari,
minulle on annettu määräys kutsua teidät soittamaan hovissa.
Hänen Majesteettinsa on ilmoittanut haluavansa kuulla teitä.
Jos hän on tyytyväinen,
hän tulee nimittämään teidät kamarimuusikokseen.
Jos näin tapahtuu, niin minulla tulee olemaan kunnia soittaa teidän rinnallanne.
Monsieur...
Minä olen omistanut elämäni harmaapuulevyille, eksyneenä puutarhaan.
Seitsemän...
kielen sellon äänelle. Kahdelle tyttärelleni.
Ystäväni ovat vain muistoja.
Minun hovini on tehty pajuista, juoksevista puroista, pikkusilleistä, terttuseljasta.
Kertokaa Hänen Majesteetilleen ettei hänen hovinsa tarvitse villimiestä.
Monsieur, te ette ymmärrä minun pyyntöäni.
Minä kuulun Kuninkaan Kamariin.
Hänen Majesteettinsa toivomus on käsky!
Minä olen niin villi, Monsieur, että minä luulen kuuluvani ainoastaan itselleni.
Sanokaa Hänen Majesteetille että oli hyvin anteliasta vilkaista minuun päin.
Minä tulen takaisin!
Hänen Majesteettinsa,
hänen hovinsa, hänen muusikkonsa... Me tulemme takaisin.
Kuninkaan Palvelijat!
Turhautuneisuus jonka tottelemattomuus sai aikaan kuninkaassa kärsimättömyyttä
kuulla tuota muusikkoa edessään.
Täten hän lähetti Herra Caignet'n ja Isä Mathieu'n toivoen että mestarini muuttaisi mieltään.
Te piileksitte kalkkunoiden, kanojen ja pikkukalojen takana!
Te hautaatte pölyyn ja ylpeään kurjuuteen
lahjakkuuden jonka Jumala on teille suonut.
Teidän maineenne on Hänen Majesteettinsa ja hovin tiedossa.
On aika polttaa karkeat vaatteenne
ja hyväksyä hänen ystävällinen tarjouksensa.
Voitte ostaa peruukin!
Teidän röyhelökauluksenne on jo poissa muodista!
Minä olen poissa muodista!
Tulette vielä kiittämään Hänen Majesteettiaan.
Se kullan sijasta, minkä hän minulle tarjoaa,
minä otan mieluummin auringonlaskun käsiini.
Minä käytän mieluumin näitä karkeita vaatteita kuin teidän kiharia peruukejanne!
Minä pidän enemmän kanoistani kuin kuninkaallisista viuluista,
ja omista porsaistani teidän sijastanne.
Monsieur!
Antakaa minun olla!
Älkääkä puhuko siitä enää!
Te olette hullu!
Te mätänette mudassanne,
mätänette kauhun esikartanoissa,
mädännytte kuin luumu puutarhassanne.
Teidän palatsinne on pienempi kuin mökki
ja yleisönne vähemmän kuin yksi henkilö.
Jostain syystä Kuningas piti tästä vastauksesta.
Hän sanoi että muusikko on jätettävä rauhaan
mutta määräsi hoviherroja olemaan osallistumatta
näihin musiikkitapaamisiin
koska mestarini oli eräällä tavalla vastahakoinen
ja oli liittynyt Port-Royal'n Jansenisteihin
ennenkuin kuningas oli hajoittanut heidät.
Vuoden kuluivat.
Sainte Colombe antoi vain yhden konsertin vuodenaikaa kohti.
Hän raapusti yhä vähemmän aarioita
punaiseen kirjaansa.
Hän ei halunnut että niitä painettaisiin
tai vietäisiin julkisuuteen.
Hän sanoi että nämä olivat improvisaatiota, jotka oli kirjoitettu hetkellä
ja sillä hetkellä se kävi selityksestä.
Hän ajatteli usein vaimoaan, hänen eloisuuttaan kaikessa,
hänen viisaita neuvojaan,
hänen lanteitaan, hänen vatsaansa joka oli antanut hänelle kaksi tyttöä jotka olivat jo naisia.
Eräänä päivänä hän uneksi että hän astui ja oleskeli pimeässä vedessä.
Hän oli luopunut kaikesta mitä hän rakasti maan päällä.
Kun hän heräsi, hän muisteli "Murheiden Hautaansa"
jonka hän oli säveltänyt, yhtenä yönä, hänen vaimonsa jätettyä hänet
mennessään kuolemaan.
Hän tunsi myös kovaa janoa.
Joten hän soitti "Murheiden Haudan".
Hänen ei tarvinnut katsoa kirjaansa.
Hänen sormensa asettuivat itse soittimelle.
Tämä vierailu ei ollut ainoa.
Mestarini, peläten että hän oli tulossa hulluksi,
päätteli että jos tämä oli hulluutta, niin se teki hänet onnelliseksi.
Jos tämä oli totuus, niin se oli ihme.
Hänen vaimonsa rakkaus ylitti hänen rakkautensa,
sillä se tavoitti hänet niin kaukaa, ja hänen oli mahdotonta vastata siihen.
Hän pyysi ystäväänsä, Herra Baugin'ia maalarin joka kuului kiltaan,
maalaamaan hänen kirjoituspöytänsä
lähellä sitä paikkaa missä hänen vaimonsa ilmestyi.
Hän piilotti maalauksen ja asetti sen huoneeseensa.
Hän ei kertonut kenellekään näyistään.
Hänestä näytti kuin hänen vihansa olisi laantumaisillaan.
Syvällä sisimmässään,
hänestä tuntui kuin jotain olisi saavutettu.
Se oli kun suuri 17-vuotias poika,
punainen kuin kukonheltta, tuli koputtamaan oveen.
Se olin minä.
Monsieur... Minun nimeni on Marin Marais.
Isäni on suutari.
Kuusivuotiaana, ääneni vuoksi, minut oli värvätty
kirkkokuoroon Louvren Palatsin kadulla.
Yhdeksän vuotta käytin messupaitaa ja punaista viittaa
ja lauloin.
Yhdeksän vuoden ajan minä lauloin kuninkaan kuorossa
aamuhartauksissa, jumalanpalveluksissa, korkeamessuissa ja iltamessuissa.
Mutta sitten, hiukset kasvoivat säärissäni ja poskillani,
ja minun ääneni murtui.
Minut heitettiin kadulle kuten sopimuksessa määrätään.
Viimeisen kerran työnsin suurta kullattua ovea.
Minä juoksin alas jyrkkää katua joenrantaan
ja itkin.
Seine kimalsi auringonvalossa.
Asuintoverini, Delalande, jolla oli edelleen äänensä tallella,
jäi kuoroon.
Minä olin yksinäinen,
paksu penikseni heilahdellen reisieni välissä.
Seuraten joenrantaa, menin kotiin isäni luokse.
Siellä minä lukitsin itseni huoneeseen
suutarin työpajan yläpuolella.
Kuten tavallista,
oli isäni takomassa ja kaapimassa.
Vasaran iskut saivat sydämeni hyppäämään
ja ne täyttivät minut inholla.
Minä vihasin hajua joka lähti virtsasta jossa nahat kovetettiin.
Nahkajakkaran kirahtelu. Isäni huudot...
Kaikki tuli minulle sietämättömäksi.
Sanoin mielessäni: Minä haluan jättää perheeni.
Minä maksan takaisin kadotetun ääneni.
Minä haluan tulla kuuluisaksi viulistiksi.
Minä menin Monsieur Caignet'lle, joka piti minua melkein vuoden.
Hän lähetti minut Monsieur Maugars'lle
joka kysyi minulta olinko kuullut teidän seitsemännestä kielestänne,
... teidän maineestanne.
Monsieur Maugars oli harjoittanut minua kuusi kuukautta
ja arvostellut minut niin hyväksi viulistiksi
että hän lähetti minut tänne tämän kirjeen kanssa.
Antaa hänen soittaa! Antaa hänen improvisoida "Foliaa"
Monsieur, voisitteko te improvisoida "Espanjan Foliaa"?
Kyllä.
En usko että minä otan teidät oppilaakseni.
Sanokaa miksette.
Te teette musiikkia. Te ette ole muusikko.
Odota, isä! Ehkä Herra Marais'lla on mielessään joku oma aariansa.
Kyllä.
Se oli hyvä, isä.
Oikein hyvä.
Mitä te sanotte?
Tulkaa takaisin kuukauden päästä.
Sitten minä sanon oletteko te tarpeeksi hyvä oppilaitteni joukkoon.
Kun saavuin ensimmäiselle oppitunnilleni,
Madeleine avasi minulle oven.
Hänen kauluksensa oli pitsitön.
Koska minä olen menossa uimaan, olen koonnut hiukseni ylös.
Täällä on mökki jossa isäni soittaa.
Monsieur, te ette soittanut huonosti.
Teidän asentonne on hyvä. Te soitatte tunteella.
Jousenne on näppärä. Vasen kätenne hyppelee kuin orava
ja vedot ovat kuin ankeriaita kielillä.
Ornamenttinne ovat eteviä...
... usein hienostuneita.
mutta... minä en kuule lainkaan musiikkia.
Te säestätte tanssijoita,
tai soitatte laulajien taustalla...
Se mitä te sävellätte, miellyttää,
eikä koskaan loukkaisi ketään.
Haluatte ansaita elatuksenne. Tulette elämään musiikin parissa
mutta teistä ei ole muusikoksi.
Tunteeko teidän sydämenne?
Onko teillä aavistusta mikä soinnun tarkoitus on
kun se ei enää liity tanssiin tai kun sen ei tarvitse miellyttää kuninkaan korvia?
Silti, äänenmurroksenne on se, joka minua liikutti.
Minä otan teidät vastaan murheenne takia...
enkä taitojenne vuoksi.
Kuukauden kuluivat.
Eräänä hyvin kylmänä päivänä me emme voineet työskennellä paljonkaan mökissä.
Sormemme olivat kohmeessa. Pakenimme keittiöön.
Tämä viini lämmittää rintaani ja vatsaani.
Kuulkaa, Monsieur.
Tunnetteko te Baugin'in, tuon taiteilijan?
En, Herra. Enkä ketään muutakaan taiteilijaa.
Hän teki kerran erään maalauksen minulle.
Ymmärrättekö?
Se on kirjoituspöytäni nurkassa
musiikkihuoneessani. Ymmärrättekö?
Kyllä.
Menkäämme tapaamaan Herra Baugin'ia.
Kuuletteko, Monsieur?
Kuinka aaria erottuu basson yli.
Kaikki minkä Kuolema varastaa, pysyy sen yössä.
Tämän tarjoavat kaikki maalliset nautinnot kun ne jättävät meidät.
Kuunnelkaa Herra Baugin'in siveltimen ääntä.
Te olette oppineet jousen tekniikan.
Mitä te mutisette?
Minä vertasin selloni jousta teidän siveltimeenne.
Nämä ovat vain sanoja.
Minä pidän kullasta.
Kuolleista asioista maksetaan hyvin.
Monsieur, teidän taiteenne salaisuus on yllätys.
Monsieur, mutta vakavasti, luuletteko että kulta haisee?
Monsieur, te olette oppineet kuinka korostaa ornamentteja.
Mutta se oli myös kromaattinen laskeutuminen!
Ei.
Ehkä todellinen musiikki on yhteydessä hiljaisuuteen?
Ei.
On myöhä. Jalkani ovat kylmät. Minä hyvästelen teidät.
Vauhtia!
- Vauhtia!
Vauhtia!
Antaa mennä, monsieur!
Ja nyt tunteella.
Hän on vimmoissaan eilisestä kappeliesityksestä. Minä soitin Kuninkaalle.
- Jatkakaa. - Jatkakaa, Marin.
Katsokaa, yksi vartijoista huomasi että minun selloni oli tulessa.
Hän viestitti siitä minulle keihäällään.
- Soittakaa! - Soittakaa!
Katso.
Ei!
Monsieur, te voisitte edes kertoa syyn siihen mitä olette tehneet.
Monsieur, mikä on soitin? Soitin ei ole musiikkia.
Tällä voit ostaa sirkushevosen esiintyäksesi kuninkaalle.
Kuunnelkaa tyttäreni surkeaa nyyhkytystä.
Se on lähempänä musiikkia kuin teidän skaalanne.
Hyvästi lopullisesti!
Te olette loistava akrobaatti.
Lautaset lentävät päänne yli ettekä te koskaan menetä tasapainoanne,
Mutta te olette pienimuotoinen muusikko.
Teidän pitäisi soittaa Versailles'ssa... Minä tarkoitan, Pont-Neuf'ssa...
...ansaitaksenne juomarahat.
Marin!
Minä opetan teille kaiken minkä isän opetti minulle.
Teidän isänne on ilkeä mies.
Ei.
Minä palaan.
Me menimme salaa Madeleine'n huoneeseen.
Madeleine de Sainte Colombe opetti minulle kaikki taitonsa.
Ennen kaikkea, hän opetti minulle kuinka luikerrella mökin alle
jotta saatoin kuunnella mitä ornamentteja ja sointuja
mestari suosi.
Kun minä täytin 20, kesällä vuonna 1676...
Ilmoitin Mademoiselle de Sainte Colombe'lle
että minut oli palkattu hoviin "Kuninkaalliseksi Muusikoksi".
Eräänä päivänä puhkesi myrsky kun me olimme piilossa.
Lopeta, isä!
Isä, minä rakastan häntä!
Myrskypilvet hajaantuivat yhtä nopeasti kuin ne olivat väkivaltaiset.
Pian olivat pitkät penkit jälleen puutarhassa.
Minä en halua enää koskaan nähdä teitä, Monsieus. Tämä on viimeinen kerta!
Ette tule näkemään.
Haluatteko te naida vanhimman tyttäreni?
Minun on liian aikaista antaa sanaani.
Toinette meni musiikkiliikkeeseen. Hän työskentelee nuoren Pardoux'n kanssa ja tulee myöhään.
Minä en tiedä haluanko antaa teille tytärtäni.
Te ilmeisesti löysitte tuottoisan aseman.
Voitte julkaista näppäriä sävellyksiä...
joita koristavat minulta varastetut ornamentit.
Ei sen väliä...
Nämä ovat vain mustia tai valkoisia nuotteja jotka on painettu paperille.
On jotain muuta...
Jotain arvokkaampaa...
Se on intohimoinen elämä jota minä elän...
Elättekö te intohimoista elämää?
Isä, elättekö te intohimoista elämää?
Monsieur, on eräs kysymys jonka olen halunnut jo pitemmän aikaa kysyä...
Miksi te ette julkaise melodioitanne?
Minä en sävellä. Minä en ole koskaan kirjoittanut mitään.
Joka Pääsiäinen, Port Royal'n herrasmiehet
lähettivät mestarilleni vaunun
jotta hän voisi soittaa Ténèbres'n jumalanpalveluksessa
missä suuret kynttilät, jotka edustavat Jumalan nimeä, puhalletaan yksi toisensa jälkeen.
Sitten ei Herra de Sainte Colombe pystynyt välttämään vaimonsa muistelemista
ja surua tuosta poissaolosta joka oli aiheuttanut vaimon kuoleman.
Mikään ei voinut vähentää hänen rakkauttaan häntä kohtaan.
Hänestä näytti että se oli samaa rakkautta.
Joka yö oli sama yö.
Joka vilu oli sama vilu.
Nyt on meidän palattava kotiin.
Toivoisin että voisin tarjota sinulle murskattuja persikoita.
En voi.
En tiedä kuinka sanoisin tämän, Madame...
Kaksitoista vuotta ei ole viilentänyt lakanoitamme.
Minä tulin harvemmin.
Madeleine uskoutui minulle kaikessa.
Suurimpana salaisuutenaan hän uskoi minulle että hänen isänsä oli säveltänyt
koko maailman ihanimmat melodiat.
Hän ei soittanut niitä kenellekään.
Niitä olivat "Charon'n Vene", "Surujen Hauta", "Itku"...
Manon! Manon!
Madeleine, skaalamme kolmasosat, murtosointumme.
Kyllä, isä.
Entä minä? Pidättekö te minusta?
Haluatteko vähän juomaa?
Sinä laitat liikaa minttua.
Kappeli oli ihana... tänä aamuna.
- Minä sain sen! Minä sain sen!
Ruumiini on kyllästynyt sinuun. Minä lähden.
Minä jätän sinut koska olen nähnyt muita kasvoja.
Elämä on yhtä kaunista kuin hurjaakin.
Lakkaa puhumasta, mene pois!
Madeleine heikkeni niin, että hän kävi sänkyyn. Minä tein hänet raskaaksi.
Hän synnytti kuolleenasyntyneen pojan.
Madame, kuinka te voitte näyttäytyä täällä kuoleman jälkeen?
Missä on veneesi? Missä ovat kyyneleeni kun minä näen sinut? Etkö sinä ole unelma?
Olenko minä hullu?
Älä ole huolissasi, rakkaani.
Meidän veneemme upposi kauan sitten ja mätänee lammessa.
Muu maailma on yhtä laho kuin meidän veneemme.
Minuun sattuu etten voi koskea sinuun.
Ei ole muuta kosketeltavaa kuin tuuli.
Uskotko sinä ettei tuulella on tuskaa?
Joskus tuuli tuo musiikkia meille.
Ja joskus, valo tuo... ilmestyksiä.
Madeleine sairastui vakavasti.
Toinette ja minä valitsimme paikan jossa hän voi kertoa minulle sisarestaan.
Hän sanoi että hänen isänsä teki ne hänen ohjeittensa mukaan.
Minä lakkasi käymästä.
Ajan myötä, minä menetin kosketuksen Sainte Colombe'ihin.
Toinette meni naimisiin nuoren Pardoux'n kanssa,
- joka on edelleen minun soittimieni valmistaja -
joka antoi hänelle viisi lasta.
Kun Caignet kuoli,
minut nimitettiin "Vakinaiseksi Kuninkaan Kamariin".
Minä menin naimisiin Catherine d'Amicourt'n kanssa.
Sinä vuonna jolloin Herra de Lully pyysi minua ohjaamaan hänen orkestereitaan,
käytin "Unelmoiva Tyttö"-teemaa, jonka olin säveltänyt Madeleinelle vuosia aiemmin.
Herra de Sainte Colombe tuli hänen sänkynsä ääreen.
Hän yritti kovasti, muttei keksinyt mitään sanottavaa hänelle.
Isä.
Haluaisitko tehdä jotain puolestani?
Minä haluaisin sinun soittavan
"Unelmoivan Tytön" jonka Marin kirjoitti minulle.
Silti, pian sen jälkeen,
mestarini lähetti Toinetten hakemaan minut Versailles'sta.
Hän määräsi minut tulemaan heti tyttärensä kuolinvuoteelle.
Ei.
Minun isäni ei näyttäytynyt.
Sinä et tunnista Madeleinea. Hän kykenee tuskin kävelemään.
Isäni syöttää häntä lusikalla.
En tiedä syytä, mutta... Hän vaatii saada syödä murskattuja persikoita.
Sinulla on upeita nauhoja, Monsieur...
...ja ihraa.
Kiitos että tulit Versailles'sta.
Haluaisin että soitat sen melodian jonka kerran sävelsit minulle
ja joka julkaistiin.
Tarkoitatko "Unelmoivaa Tyttöä"?
Kyllä.
Tiedätkö miksi?
Kyllä.
Onko sello edelleen?...
Kyllä, se on.
Sinunn poskesi ovat kuopallaan. Silmäsi myös.
Kätesi ovat kauhean ohuet.
Tämä on hyvin hienovarainen huomio sinulta.
Äänesi on syvempi kuin mitä se oli.
Sinun on korkeampi.
Onko mahdollista että et tunne minkäänlaista surua?
Sinä olet menettänyt... niin paljon painoa.
En voi muistaa...
En voi muistaa mitään viimeaikaista surua.
Oletko sinä vihainen minulle?
Kyllä, Marin.
Sinä vihaat minua edelleen sen vuoksi mitä minä tein?
En vain sinua, Monsieur.
Minä vihaan myös itseäni...
Että annoin itseni kuivettua, ensin muistellessani sinua,
ja sitten silkasta surusta.
Nyt minä olen pelkkä luukasa!
Et sinä koskaan lihava ollutkaan.
Kun minä kiedoin käteni vyötäröllesi,
sormenpääni koskettivat toisiaan.
Sinä olet niin sukkela!
Ajatella että minä halusin olla sinun vaimosi!
Sinun rakkautesi oli ohuempi
kuin paitani reuna.
Se on vale!
Ole kiltti ja soita.
Soita.
Soittaisit mieluummin.
Hitaasti... Hitaammin.
Hän ei halunnut ryhtyä suutariksi...
Kaikki maailman aamut jäävät palaamatta.
Hän ei ainoastaan lakannut puhumasta kuudeksi kuukaudeksi,
vaan mestarini ei enää koskaan tarttunut selloonsa.
Se oli ensimmäinen kerta kun hän tunsi vastenmielisyyttä.
Kuultuaan Madeleinen kuolemasta,
heräsin joka yö ahdistuneena.
Muistin lakkaamatta ne nimet jotka hän oli minulle salaisesti uskonut:
"Hades", "Charonin Vene",
"Itku", "Murheen Hauta".
Olin kauhuissani siitä että mestarini halusi teostensa kuolevan hänen mukanaan.
En voinut elää saamatta kuulla niitä kaikkia... edes kerran.
Minä halusin ne teokset.
Oli sää mikä tahansa, minä lähdin Versailles'sta.
Öisin minä menin Biévre laaksoon.
Seurasin muinaista polkua jonka Madeleine oli näyttänyt minulle joskus.
Kolme vuotta, joka kerta, minä mietin:
"Soittaako hän nämä melodiat tänä yönä?" "Onko tämä oikea yö?"
Hän ei soittanut koskaan.
Oli pitkiä hiljaisuuksia jolloin hän puhui itsekseen.
Minä kuulin hänen pyyhkivän pölyjä sellostaan pöydällä.
Missä on veneesi? Missä ovat kyyneleeni?
Vihdoin, vuonna 1689, 23. päivän vastaisena yönä,
oli jäätävän kylmä, maa oli roudassa. Tuuli pisteli silmiäni ja korviani.
Taivas oli pilvetön. Muistan sen niin kauan kuin elän.
Sanoin itselleni:
On puhdas ja raikas yö,
täysikuu ikuisella taivaalla.
Kuulen hevoseni laukkaavan maassa: ehkä tämä yö on se yö.
Takamukseni oli kylmä, penikseni pieni ja jäätynyt.
Ota vähän murskattuja persikoita...
Minä puhun vain vanhoille varjoille jotka eivät enää liiku...
Ah!
Jos vain olisi joku elävä minun lisäkseni joka rakastaa musiikkia!
Me voisimme puhua... ja sitten minä voisin kuolla.
Kuka siellä pimeässä huokaa?
Mies joka pakenee palatseja, etsii musiikkia.
Mitä te etsitte musiikissa, Monsieur?
Minä etsin suruja ja kyyneleitä...
Istukaa alas.
Monsieur, saanko pyytää teiltä yhden viimeisen oppitunnin?
Monsieur, voisimmeko koettaa ensimmäistä oppituntia?
Haluaisin puhua...
Musiikki on olemassa jotta voi sanoa asioita joita ei voi sanoin sanoa.
Joka tarkoittaa ettei se ole täysin inhimillistä.
Joten... Te keksitte siis että musiikki ei ole kuningasta varten?
Minä ymmärsin että se on Jumalaa varten.
Te olette väärässä, koska Jumala puhuu.
Korvalle?
Ne asiat joista minä ei voi puhua, eivät ole korvaa varten.
Kultaa varten?
Kunniaa varten?
Hiljaisuudelle?
Hiljaisuus on vain kielen vastakohta.
Kilpailevia muusikkoja?
Rakkautta varten?
Ei.
Rakkaussuruja?
Ei.
Luopumista varten?
Ei ja ei.
Ehtoollisleipä joka annetaan näkymättömälle?
Ei sillekään. Mikä on ehtoollisleipä?
Voit nähdä sen, maistaa sen, syödä sen. Se ei ole mitään.
Minä luovutan, Monsieur.
Minä luovutan.
On jätettävä juomaa kuolleille.
Te tulette lähemmäksi...
Virvoitusta niille jotka ovat jääneet sanoja vaille.
Lasten varjolle.
Pehmentämään suutarin iskuja.
Sille olotilalle jossa me olemme ennen syntymäämme,
ennen kuin hengitimme tai näimme valoa.
Hetki sitten sinä kuulit minun huokaavan.
Pian minä kuolen ja minun taiteeni kuolee minun kanssani.
Minut tulevat muistamaan vain kanani ja hanheni.
Minä annan sinulle pari aariaa jotka voivat herättää kuolleet.
Aloitetaan.
Me tarvitsemme juotavaa.
Me tarvitsemme edesmenneen tyttäreni sellon...
Madeleine.
Minä soitan "Murheiden Haudan".
Yhdelläkään oppilaistani ei ole tarpeeksi korvaa kuulla sitä.
Sinä saat säestää minua.
Täten me soitimme "Murheiden Haudan",
kappaleen nimeltä "Itku".
Minä olen ylpeä että te olette ollut minun opettajani.
Soittaisitteko minulle
sen aarian jota minun tyttäreni rakasti?